Місце органів публічної влади в системі управління земельними ресурсами в умовах децентралізації - Chornolutskyi, V. P.; Railian, A. A. (Ефективність державного управління, 2021)
Постановка проблеми. Стаття стосується системи управління земельними ресурсами в Україні, де визначено місце органів публічної влади, прописано їх повноваження та закладено значну кількість правових колізій у менеджменті земельних ресурсів територіальними громадами, особливо, що стосується нових об’єднаних територіальних громад. Це проблеми обмежень “земельної” юрисдикції місцевих рад у сфері управління земельними ресурсами в межах їх територій щодо такої групи, як землі запасу, землі резерву тощо. Своєю чергою, земельні відносини – це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Особливими суб’єктами земельних правовідносин є територіальні громади і держава через відповідні органи-інститути публічної влади. При цьому ці два суб’єкти публічної влади наділені непропорційним обсягом повноважень щодо володіння, користування та розпорядження земельними ресурсами. Аналіз останніх досліджень і публікацій. Коротко розглядається дослідження питань управління земельними ресурсами в процесі децентралізації влади в Україні такими авторами, як: О. Проніна, О. Костишин, О. Дорош, А. Мартин, А. Третьяк та інші. Незважаючи на значну кількість публікацій, місце органів публічної влади в системі управління земельними ресурсами в умовах децентралізації вітчизняною наукою не достатньо досліджене. Виокремлення невирішених раніше частин загальної проблеми. Згідно з назвою, у статті розглядається розширення повноважень органів місцевого самоврядування в системі управління земельними ресурсами у межах територіальної громади. Особлива увага приділяється управлінню землями запасу та резерву, землями, що раніше належали Міністерству оборони. Згадується, що в момент найвищої соціальної напруги в державі, яка зародилася на підґрунті деяких проектів законодавчих актів України щодо ринку землі та стимулювання, створення й діяльності дрібних фермерських господарств і деконцентрації повноважень у сфері земельних відносин, головним лейтмотивом є те, що жодного із зареєстрованих у Верховній Раді України законопроектів про передачу земель територіальним громадам не ухвалено. Виклад основного матеріалу. Розвиток України, суспільства, окремо взятої територіальної громади визначається багатьма чинниками економічного, політичного та соціального спрямування. Проте однозначно можна стверджувати, що необхідною передумовою соціально-економічного відродження сільських територій України є сталий розвиток системи місцевого самоврядування та активне залучення кожного члена сільської громади до вирішення питань загальнодержавного і місцевого значення. За часи незалежності в Україні нагромаджено певний вітчизняний досвід формування й розвитку механізму управління земельними ресурсами. Водночас ведеться активний пошук механізму вдосконалення, зокрема із застосуванням зарубіжного досвіду, де управління земельними ресурсами має давню історію і великий арсенал механізмів його регулювання. У зарубіжних країнах земельне право як окрема галузь не визначається, нормативні положення у них окреслюють окремі види земельних відносин, до яких належить земельна оренда, земельний оборот тощо, а ще законами про аграрні й земельні реформи. При цьому, в конституціях зарубіжних країн відображені основні засади управління земельними ресурсами. Передусім матеріальні і фінансові ресурси, які отримує та якими розпоряджається територіальна громада, і які в основі формують матеріальну і фінансову базу місцевого самоврядування, чим визначаються реалії місцевого самоврядування. Загалом, оцінюючи фактичний стан інституту місцевого самоврядування, можна зробити висновок, що в умовах адміністративно-територіальної реформи в Україні не можна вважати, що процес формування інституту місцевого самоврядування вже відбувся, а форми і засоби захисту прав і гарантій мешканців вичерпано. Так, управління земельними ресурсами громад набуває нової якості і змісту в умовах децентралізації влади, що зазначається у національному законодавстві щодо добровільного об’єднання територіальних громад. Відповідними органами державної влади Земельний кодекс України визначає: Кабінет Міністрів України, Раду Міністрів АРК, місцеві державні адміністрації – районні і обласні, Київську та Севастопольську міські державні, державні органи приватизації, повноваження яких прописані в ст. 122 Земельного кодексу України. Зокрема, Держгеокадастр здійснює державний контроль за: дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання в користування, зокрема в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; додержанням строків своєчасного повернення тимчасово зайнятих земельних ділянок тощо. Пріоритетними об’єктами для проведення державного контролю визначено землі запасу, резервного фонду, які не надані у власність чи користування, землі, які не винесені на земельні аукціони, землі державної власності, надані в оренду. Тільки у 2018 р. було нараховано 14,65 млн грн відшкодування за самовільне зайняття земельних ділянок, нецільове використання земель та зняття родючого шару ґрунту. Все це засвідчує, що держава – неефективний власник. Встановлення порушень у більше ніж кожному другому випадку – це наслідок фактичної відсутності контролю за використанням землі протягом лише останніх років. Приведення статусу фактичного використання земель до офіційно заявленого у підсумку сприятиме збільшенню доходів бюджетів об’єднаних територіальних громад у частині земельної складової, а на національному рівні позитивно позначиться на збереженні продуктивності ґрунтів. Висновки і перспективи подальших розвідок. Результати реформи децентралізації у 2015 – 2019 рр. щодо перспектив на 2020 р. дають підстави стверджувати, що реформа відбувається не так успішно, як це декларують офіційні органи. Наслідком багаторічної “консервації” правил гри на сучасному правовому полі земельних відносин є вкрай обмежені позитивні суспільні зрушення в цьому напрямку, низький рівень розвитку територій. Питання передачі повноважень із розпорядження землями на місця на сьогодні залишається безальтернативним. Це необхідно не лише з огляду на загальнонаціональний курс на децентралізацію, але і для формування прозорої архітектури земельних відносин. Реформа територіальної організації влади в Україні залишається стратегічним державним завданням. Прийняття якісно нового, комплексного та сучасного законодавчого акту, що регулюватиме процес управління земельними ресурсами об’єднаними територіальними громадами, дозволить спростити відповідні адміністративні процедури та мінімізувати кількість потенційних конфліктів у процесі управління територіями, а також вибудувати на місцях центри прийняття ефективних рішень.