Євроінтеграційні аспекти публічної житлової політики у формуванні стратегій громадського здоров’я в Україні - Demikhov, O. I.; Dehtyarova, І. O. (Ефективність державного управління, 2021)
Постановка проблеми. В Україні, як і в усьому світі, існує необхідність ретельного дослідження та вдосконалення інструментів публічної політики. Інструменти повинні покращити добробут людей та самодостатність у житловому секторі. Також доцільно дослідити взаємозв’язок між житловою самодостатністю, соціальною політикою та охороною здоров’я. Необхідно також дослідити взаємозв’язок між житловою самодостатністю та здоров’ям населення. Аналіз останніх досліджень і публікацій. Всесвітня організація охорони здоров’я провела численні дослідження в галузі охорони здоров’я у містах світу. Проводиться ретельний аналіз охоплення міського населення медичними послугами, виявляються нові системні загрози щільно заселеним районам. Питання публічної політики є предметом багатьох досліджень, зокрема українських, фінських, естонських дослідників, інших вчених, а також наших статей. Усі вчені вважають, що вирішення нагальних проблем у житловій та інших сферах можливе лише за допомогою нових підходів та впровадження інноваційних інструментів. Зокрема, необхідно враховувати, що житлові проблеми в різних аспектах пов’язані зі станом здоров’я територіальних громад та є важливими чинниками сталого розвитку на відповідних територіях. Досить цікавий фінський досвід щодо скорочення витрат на лікування бездомних. Це було досягнуто внаслідок зменшення захворювань після надання їм соціального житла в межах програми “Житло в першу чергу”. Заслуговує уваги також естонський досвід щодо надання соціального житла безпритульним. Виокремлення невирішених раніше частин загальної проблеми. Метою статті є розробка комплексів інструментів для стимулювання участі громадян у формуванні та реалізації публічної житлової політики та політики громадського здоров’я відповідно до різних рівнів їх житлової самодостатності. Дослідженням встановлено, що категоріальний апарат удосконалюється у галузі науки “Державне управління” в контексті визначення поняття “житлова самодостатність населення”. Це здатність громадян, залежно від їх матеріального стану, соціального становища, культурних та естетичних уподобань, місцевих традицій, задовольняти свої основні потреби щодо використання чи володіння безпечним житлом та землею на тимчасовій чи постійній основі. Доведено також важливість зв’язку публічної житлової політики із системою охорони здоров’я, що базується на самодостатності місцевої громади. Визначено комплекси інструментів стимулювання участі населення у формуванні та реалізації публічної житлової політики для груп населення, залежно від рівня їх житлової самодостатності. Встановлення зв’язку між соціальною політикою для вразливих верств населення, станом здоров’я громадян та рівнем самозабезпеченості ними житлом дасть змогу розробити трансверсальні підходи до будівництва житла та політики громадського здоров’я. Встановлення взаємозв’язку між станом здоров’я громадян та рівнем їх життєвої самодостатності допоможе розробити нові підходи до публічної житлової політики та політики громадського здоров’я. Виклад основного матеріалу. На сучасному етапі публічним органам влади доводиться швидко реагувати на громадські бажання у проведенні політики. Інструменти публічної житлової політики та політики громадського здоров’я повинні бути спрямовані на задоволення потреб населення. Оптимальна публічна політика передбачає швидке реагування органів державної влади на вимоги та очікування суспільства в певній галузі. Здебільшого житло є першочерговою базовою цінністю і чи не найдорожчим ліквідним активом у житті. На сьогодні згадані інструменти перебувають на початковому етапі практичної реалізації державними органами влади, тому є необхідність їх дослідження та вдосконалення. Такі інструменти повинні слугувати головній меті політики – створити умови для покращення добробуту громадян, сформулювати та підвищити їх житлову самодостатність. Необхідно також вказати на вивчення та зв’язок політики житлового господарства з політикою громадського здоров’я, оскільки якість життя залежить від рівня культури здоров’я. Цікавим є досвід Фінляндії та Естонії у сфері житлової політики та політики громадського здоров’я для порівняльного аналізу. В цих країнах спостерігається успішна довгострокова житлова політика щодо боротьби з бездомністю. Боротьба з бездомністю є одним із найважливіших аспектів поліпшення охорони здоров’я у місцевих громадах. Тому там запроваджені ефективні механізми поєднання двох публічних політик – житлової сфери та громадського здоров’я. Таким чином, досвід Фінляндії та Естонії доводить, що доцільно формувати в містах постійно функціонуючий фонд соціального житла, що збільшує конкурентоспроможність територій. Як ми бачимо, соціальне муніципальне житло створює умови для безпечного та здорового життя соціально незахищених людей та бездомних. Наявність такого житла збільшує рівень життя та зменшує подальші витрати місцевих адміністрацій на лікування та реабілітацію потенційно неблагополучних пацієнтів. Не будемо забувати про зменшення криміногенної ситуації завдяки розумній заздалегідь запланованій житловій політиці. Таким чином, інструменти житлової політики забезпечують стабільність системи охорони здоров’я в Європі. Ці практики потрібно застосовувати і в Україні. Необхідно зазначити також зворотній вплив політики охорони здоров’я на розвиток місцевого житла. Отже, плани на будівництво нових житлових районів у місті, благоустрій, розміщення промислових зон повинні бути узгоджені, зокрема із спеціалістами охорони здоров’я. Також доцільно наблизити медичних працівників та сімейних лікарів до місцевих громад на рівні сусідства та кондомініуму. Безпосередня взаємодія житлових установ і елементів галузі охорони здоров’я забезпечить профілактику захворювань та кращу реакцію на епідеміологічні загрози. Доцільно використовувати інформаційні та організаційні можливості громад: окремі житлові будинки для широкого та якісного обслуговування населення. Такі інструменти повинні використовуватися у межах багаторівневої моделі публічної житлової політики, яка буде пов’язана з системою охорони здоров’я. Отже, запропоновані інструменти спрямовані на перетворення державної або місцевої житлової політики та політики в галузі громадського здоров’я в політику прозорості, залученості багатьох сторін та їх спільної відповідальності. Окрім того, ефективна житлова політика та стабільна система громадського здоров’я взаємно збагачують одна одну і допомагають муніципалітетам створювати самодостатні екосистеми в місцевих громадах. Висновки і перспективи подальших розвідок. Нами були розроблені відповідні інструменти для стимулювання населення до участі у публічній житловій політиці та формування політики громадського здоров’я для груп населення, залежно від рівня їх самодостатньої життєдіяльності. Відповідне групування населення здійснюється з урахуванням того, що задоволення різних потреб сприяє загальній ефективності публічної житлової політики та політики громадського здоров’я. Тому необхідно забезпечити достатню різноманітність інструментів політики, які систематично інтегруються у відповідні механізми управління. На практиці ці механізми мають бути представлені у програмах із питань медичного обслуговування, які систематично накопичують різні заходи, важелі, стимули тощо. Окрім таких програм, для покращення якості життя територіальних громад доцільно вживати заходи щодо надання медичної допомоги та попередження захворювань, насамперед у багатоквартирних будинках, за підтримки об’єднань співвласників багатоквартирних будинків та інших структур самоорганізації населення. У цьому контексті встановлення рівня житлової самодостатності, а саме відповідно до запропонованих нами груп населення, дасть змогу розробити трансверсальні та ефективні підходи до публічної житлової політики та охорони здоров’я загалом. Таким чином, це є перспективним напрямом подальших досліджень.